Det var vår enda boll. Varför ser du så rädd ut?
Jag är inte rädd.
Du är ny i laget, så du får hämta bollen. Eller är du rädd?
- Håll käften! - Du är ju rädd.
Ska jag ropa på din mamma? Din storasyster kan hämta den.
Det är ju din boll.
Ner med dig innan jag sparkar ut dig ur parken.
Kom igen, din förlorare, hämta bollen.
Skynda dig!
Jag ser den.
Sluta nu, killar! Det är inte roligt. Öppna dörren!
Vilket nöt! Han gick på det.
Hallå?
Hallå? Är det någon här?
Hjälp! Låt mig vara!
Öppna dörren! Hjälp mig!
Jag är hemma.
Kul att se dig med.
Är det du, Ryan?
Är det du, raring?
Nej, det är rånare. Det är ett vanligt inbrott, oroa dig inte.
Du är sen. Hur har din dag varit?
Inget koffein, Ryan. Tänk på vad läkaren sa. Då kan du inte sova.
Det är inte det som håller mig vaken.
Ställ tillbaka den, Ryan.
- Hur vet hon allt? - För att jag är din mamma.
Kom ner, så att jag får se dig.
Jag ser precis likadan ut som jag gjorde i morse.
Ryan?
Mamma? Mamma!
Förlåt, förlåt.
Snälla, mamma!
Man kan tro att jag återvänt från kriget, eller något.
De flesta barn skulle vilja få så mycket uppmärksamhet.
Varför sitter inte strömbrytaren ovanför trappan?
Så var det när vi flyttade in. Är inte det normalt?
Det är ett vanligt hemmakontor.
- Som du ser ut! - Jag? Har du tittat dig i spegeln?
- Är det så illa? - Du ser ut som en gruvarbetare.
Vad är klockan? Åh, din pappa lär döda mig.
Vi ska på en stor fest i kväll. Jag måste göra mig i ordning.
Hallå där.
Om du har tid, så behöver jag lite råd. Jag har fått problem.
Pappa, glödlampan i vardagsrummet måste bytas ut.
Den vänstra, när man kommer från hallen.
Det lät som om där var en fluga i den och sen flimrade den till.
Ryan, du kanske skulle...
Jag menar bara att din rädsla för mörker...
Är du inte lite väl gammal för det här?
Jag måste ta ännu ett lån på huset för att ha råd med alla glödlampor.
Jag ordnar det i morgon bitti. Jag lovar.
Okej, jag fixar det innan vi åker i kväll. Vad sägs om det?
Då blir det så. Du är en hård förhandlare, unge man.
Jag har förhört brottslingar som ger sig fortare än dig.
Pappa? Kan jag få en hund? Du vet, en kamphund.
Den kan ligga under min säng. Hundar och hästar förnimmer rädsla.
Vänta lite nu. Varför diskuterar vi det här?
Du är ju allergisk. Vad har du fått det här ifrån?
Jag tänkte att nu när Dale får lov att ha en tjej på sitt rum...
Jag förstår... Tekniskt sett, så bryter han inte mot några regler.
Den regeln gäller bara när vi inte är hemma.
Dessutom... så är det hon.
Är det sant? I vårt hem?
Han pratar alltid om henne, men jag visste inte ens om hon fanns.
Hurdan är hon? Kort eller lång? Luktar hon? Hur ser hon ut?
Jag har en miljon frågor.
Vänta. Jag har sagt till din bror att vi inte ska störa dem.
Så det är så här en tonårskilles otyglade ångest kommer till uttryck?
Ditt rum är väl fullt av troféer, mjukisdjur och dockhus.
Det också. Ibland sover mina kompisar över.
Då har vi alltid kuddkrig i bara negligéerna.
Läckert.
Spelar du i ett band?
Ja, tyvärr.
- Och? - Och...?
Ska du inte spela något för mig?
Vi håller fortfarande på att bestämma namn. Vi spelar inga låtar ännu.
Du är i alla fall ärlig.
- Min bror spelade piano förr. - Jaså?
Ja. Jag brukade reta honom och säga åt honom att leka med sina kompisar-
-och inte bara sitta inne och öva.
Så en dag, så gick han ut.
Jag har hört talas om det. Fick han inte en hjärtattack?
De säger det.
Vad tråkigt.
Sånt händer.
Jag kan lära dig om du vill.
- Jag vet inte... - Kom igen.
Sätt din hand där. Lillfingret...
Och den ska vara där. Tryck lite hårdare. Är du klar?
- Nästan. - Ett G är garagebandens styrka.
Och så... Ett, två... Den undre.
- Ett, två, tre. Trycker du? - Ja.
Det var inte illa.
Med lite smink och en ljusshow blir det snart champagne och groupies.
- Det har du visst funderat på. - Mer än du kan ana.
Sticker du inte, så bryter jag nacken på dig, Ryan.
Jag måste ändå till jobbet.
Jag oroar mig för kalabaliken som uppstår om jag inte kommer.
Några av oss måste ju jobba. Vi har inga talangfulla fingrar.
När mamma och pappa åker, så är du dödens, Ryan.
Du borde vara snällare mot honom.
Jag ska ge dig mitt telefonnummer.
Om han skulle hitta på något.
Tror du att jag klarar av honom? Absolut.
Snygg slips, mr Billings.
Ska ni inte åka snart? Jösses...
Vad är det? Jag har inte tänkt ha fest, eller något.
- Bäst för dig, det. - Det är för sent att bjuda in folk.
Ni låter Ryans tillstånd hålla er fångna här hemma.
När var ni ute sist? En månad sen? Två månader?
- Han är bara en liten pojke. - Jag vet det.
Han är för stor för att vara mörk- rädd. Han sover en timme per natt.
Självklart ser han i syne. Vad skulle ni...
Han är på gränsen till galen, mamma.
Du skulle också bli galen, om...
Dr Ross sa att Ryan tror helt och fullt på det han ser.
Jag tror att det finns utomjordingar, men det gör det inte sant för det.
Jag tror bara inte att det är normalt. Så mycket vet jag.
- Eric? - Dr Ross sa...
Våga inte avsluta den meningen. Vår son ska inte gå på medicin.
Och du släpper honom inte ur sikte!
- Jag ska vakta avfallskvarnen. - Det är inte roligt.
Din bror är ett större ansvar än vad du kan ana. Men du har ju inga barn.
Jag har faktiskt tänkt tala med er om det.
Förlåt. Jag ska gå.
- Vad fan... - Stick!
- Har mamma sett dem? - Nej, och det ska hon inte heller.
Vad har hänt?
Jag ramlade av skateboarden.
Man får inte såna sår av det...
Om det är någon i skolan... Jag har själv gått igenom det.
- Du kan prata med mig om allt. - Snälla Dale, säg inget till mamma.
Lova att du inte säger något till mamma eller pappa.
Jag ska inte berätta det för dem. Jag lovar.
Du... Du kan prata med mig. Jag är din bror.
Är det inte otroligt? Äntligen.
Oroa er inte. Allt kommer att gå bra.
- Duger frugan din ännu? - Vacker, som alltid.
Du ser bra ut, mamma.
- Din farsa kanske befordras i kväll. - Varför talar du i tredje person?
- Har vi en annan pappa? - Jag måste prata med dig.
Det finns extra lampor i källaren.
Ficklamporna är i köksskåpet, flodljusen är generatordrivna.
- Dr Ross telefonnummer... - Vi klarar oss.
Det här är viktigt. Om strömmen går...
Pappa? Vet du om jag hör dig?
- Dr Ross kan hjälpa till. - Okej, tjäna lite pengar åt oss nu.
- Vi älskar er båda väldigt mycket. - Och vi litar på er.
Vi kommer hem senare, Ryan.
Det finns inget i mörkret som inte finns där i ljuset, Ryan.
- Ja... - Ha nu så kul, ungar.
- Ha så trevligt. - Lås efter oss.
- Såg du om ugnen var avstängd? - Du drar bara ut på tiden.
- Visst klarar de sig? - Ja, det gör de.
Ugnen är avstängd, för du har inte använt den på veckor.
Det är inte roligt.
Vad vill du göra först? Ska vi sätta eld på eller översvämma stället?
Vilken nivå är du på? Jaså, på den.
Härligt.
- De lär känna lukten av det där. - Nej, de blir borta ett tag.
- Får jag prova? - Nej, du är för ung.
Du ska inte börja heller.
- Vill du ha glass, eller något? - Ja. Med strössel.
Det är dyrare. Jag vill ha ditt rum.
- Mitt rum är större. - Och du vill ha strössel.
Ditt rum har knappt några lampor.
Du har två fönster där grannarna kan kolla in dig.
- Det gör dem inte. - Jo, familjen Callister tar foton.
- De är perversa. - Dale!
- Lugn, strömmen går inte. - Men om den gör det?
- Vi har ficklampor. - Det räcker inte.
Och om jag lovar dig att strömmen inte går?
- Tänk om den gör det? - Då vore jag ingen bra storebror.
Jag hämtar glassen. Lugna dig.
- Du tänker väl inte lämna mig här? - Vad?
Vad som än händer, så lämnar du mig väl inte ensam?
Nej. Jag har ju ingen bil heller, det vet du.
- Du skrämde slag på mig, Ry! - Kom, tv: n är helgalen.
Ta det lugnt. Herregud, jag kommer.
- Jag gillar inte när strömmen går. - Det gör den när det är storm.
Den kommer alltid tillbaka.
Försök låta bli att flippa ut i kväll, okej?
Inte konstigt att du är rädd när du tittar på skräckfilmer.
Den sattes på av sig själv.
Det sa jag också när jag tittade på porrfilm. Det funkade inte då heller.
Vad är det med dig? Du är ju tolv år gammal.
Du gömmer dig under sängen. Du har 14 nattlampor.
- Jag var barnvakt i din ålder. - Jag är ingen unge, okej?
Nej, men att bli rädd för zombierna på tv, vittnar inte om att du är man.
- Blir inte du rädd? - För vad?
Saker.
- Saker? Vad menar du? - Saker, bara.
- Menar du monster och sånt? - Jag vet inte riktigt.
Du måste vara lite mer specifik.
De mörka sakerna.
De mörka sakerna... Har du någon aning om hur tokigt det låter?
Mamma och pappa skulle...
- Låt bli att sätta på tv: n, Ryan. - Det gör jag inte.
Har du hört talas om en skål? Snart får du en sockerchock.
Tur att mamma och pappa inte är hemma.
Vädret verkar stabiliseras.
Det ser inte så ut.
Ju fler blixtar, desto fortare går ovädret över.
Gå och sätt dig.
Det var inget att oroa sig för.
Det kanske känns bättre med den här.
Pappa betalade 500 dollar för den.
500 dollar?
För det priset borde den köra dig runt i stan och sköta tvätten.
- Får jag ta den med mig? - Vet inte, den är ganska dyr.
Snälla?
Visst, varför inte?
Vad var det?
Jag vet inte. Säkert något som trillade i ett skåp.
I värsta fall, så är det ett fönster som är öppet.
Vi bör nog inte titta mer på tv.
Mamma säger att blixten kan ta sig in i tv: n och förstöra ens ögon.
- Är det sant? - Jag vet inte. Vad tror du?
Det låter troligt.
Vad i helvete är det?
- Kan någon ta sig in i huset? - Ja, det kan de väl.
Men det är ingen här. Det är nog bara huset som sätter sig.
Det säger mamma och pappa. Det är nog bara huset som sätter sig.
Jag såg en film en gång, där människorna...
Säg vad jag ska göra för att du ska lugna ner dig.
- Det är ingen här. - Titta under sängen.
Sängen... Visst.
- Vad är det? - Han har fått tag i min arm!
Jag skojar bara.
Här är bara ett par gamla spel och ett par skor.
Garderoben?
Hallå? Hallå...?
Det ser bra ut.
- Tycker du att jag är galen? - Nej, det tycker jag inte.
Men ett sommarläger skulle nog göra dig gott. Oror dig inte.
Det ser bra ut.
Det är alltid något i mitt rum. Titta efter i garderoben.
Garderoben. Självklart...
Att umgås med dig är inte bra för min hälsa, Ryan.
Ryan?
Dale. Jag gillar inte det som finns i min garderob.
Vänta lite... Du sprang ju precis...
Jag hade kunnat svära på att...
Jag är för gammal för sånt här. Det var ju bara en rock.
Ibland är det det, och ibland inte.
Ska vi titta efter? Man kan inte gömma sig på så många ställen.
Kom nu.
- Känns det bättre? - Förlåt.
Jag kan inte hjälpa det, det bara...
- Du vet väl vad åskan är? - Gud som bowlar?
Nej, Gud spelar trummor i ett speed metal band som heter Holy War.
Upp med hakan.
- Dale! - Ta det lugnt.
- Strömmen gick! - Jag vet, men lugna dig.
Sätt på lyset! Jag vill till mamma.
Hon är inte här, Ryan. Lugna dig.
Du går mig på nerverna, Ryan. Inget kommer att hända.
- Herregud! Hörde du det där? - Nej, jag hörde inget.
- Du beter dig som en galning. - Jag är inte galen, okej?
Vad tittar du på?
- Berätta vad du tittar på, Ryan. - Jag vet inte...
- Vad tittar du på, Ryan? - Nattväsendena.
Du skrämmer slag på mig, Ryan.
Lyssna på mig. Det finns inget i mörkret, som inte finns där i ljuset.
Du säger alltid ja när mamma och pappa säger det. Lyssna på mig!
Det finns inget i mörkret, som inte finns där i ljuset. Titta själv.
Är du okej? Ett tag trodde jag att du skulle flippa ur.
- Vänta lite. - Nej, gå inte.
- Det finns lampor där uppe. - Inte tillräckligt.
- Vad döljer sig i mörkret? - Mörkret!
- Mörkret är inte en sak. - Det lever!
Pappa köpte lamporna i fall något sånt här skulle inträffa.
Jag ska hämta dem, okej? Håll i ficklampan, bara.
- Nej, gå inte. - Jag kommer meddetsamma.
Ry? Är du kvar där nere?
Öppna, Ryan! Ryan!
Jag vet att du är där. Jag hör dig.
Släpp ut mig, Ryan!
Vad gör du, Ryan? Dörren är låst!
Kom igen, Ry!
Vad gör du? Det är inte kul, öppna dörren nu!
Kom igen! Släpp ut mig!
Släpp ut mig!
Öppna dörren!
Är du okej, Dale? Förlåt.
Nu räcker det, Ry.
Jag trodde att du blev mördad här nere. Ge mig den där.
Du kommer att döda någon med den här.
Förlåt, men där var ansikten. De var precis...
Ansikten?
Titta på mig.
Vill du ha tillbaka den, så hämta den.
Du vet förstås ingenting om att jag blev inlåst?
- Vad? Nej! - Vi är ju de enda som är i huset.
- Vad såg du? - Ingenting.
- Vad är det du har på dig? - Jag känner mig trygg i den.
Visst.
Fan! Om vi har sönder den här, blir mamma och pappa sura.
- Kan vi ringa dem? - Vad ska vi säga?
Att du låste in mig och nästan tog död på mig?
Jag sa förlåt. Jag låste inte in dig, jag når inte ens dit upp, Dale.
Där finns ju en stege.
Jag gillar inte stegar. De kan ta tag om ens fötter.
Och göra vad då?
Äta upp en.
Det är det de gör. De äter upp en.
Du ser ut som en psykpatient på en footballmatch.
Om någon äter dig, dör han av en överdos av krom.
Ska vi gå och äta något?
Ser du också saker i mörkret?
Absolut. Jag ser lådor och lampor och alla möjliga skrämmande saker.
En gång såg jag en pungråtta. De är ganska äckliga.
Vänta, Dale!
Det är som i "Trollkarlen från Oz" där ute.
Vill du ha en smörgås eller ett slagskott?
Det var bara regnet som slog mot rutan.
Annars så var det något annat.
Gör mig en tjänst. Blunda och räkna till 40. Räkna får.
På college lär man bara äta mackor med jordnötssmör och majonnäs på.
En kille dog av skörbjugg för att han inte fick i sig några vitaminer.
- Hallå? - Har du sett till barnen?
Vem är det?
- Jag skojade bara. Lugna dig. - Jaha...
Förlåt, men det har varit en underlig kväll.
- Har strömmen gått hos er också? - Ja. Är allt bra?
Ja, om det är bra att nästan dödas av sin bror och bli inlåst på vinden.
Du har visst händerna fulla. Följer du reglerna?
Jag vet inte vad du menar, men jag har inte gett honom kaffe.
Vart tog han vägen? Vänta lite.
Finns det fackförbund för barnvakter? Jag får för lite betalt.
Jösses... Det är en rejäl storm som härjar, eller hur?
Ja, kunderna blir kvar här tills det avtar.
Vad gör vi när munkarna tar slut?
Hallå?
Det var konstigt. Telefonen bara...
Vad gör han nu? - Vad är det, Ryan?
- Vad är det? - Han försökte skära mig, Dale!
Är du kvar, Dale?
Kan någon prata med mig? Är Ryan okej, Dale?
- Du blöder ju överallt, Ryan! - Blöder?
Behöver Ryan en läkare, Dale?
Den fick liv helt av sig själv!
Han skar dig rejält.
- Var en man nu. - Det gör ont.
- Statyn... - Sluta, Ryan. Sluta.
Nej. Snälla, Dale...
Berätta vad som gjorde det. Du ramlade inte av skateboarden.
Det är dem. Nattväsendena.
Varelser?
De kan skada dig, Dale.
Jag tror att det finns två världar. Den ljusa och den mörka.
De byter plats när det inte finns något ljus eller sol, eller något.
Vi är inte ensamma längre, Dale. Vi kan bara inte se det som är där.
Jag är inte sjuk, Dale!
- Gjorde du det för att bli trodd? - Nej! Nej, det gjorde jag inte.
Jag är inte galen! Jag vet vad som bor i huset och i källaren!
- Jag är inte galen, jag har rätt. - Ta det lugnt.
Du vet inte hur det är, Dale.
Jag vill att någon tror på mig. Jag behöver någon som tror mig.
Förlåt. Förlåt, Ry.
Det var dumt av mig att säga det. Förlåt mig.
- Ingen tv och jag blir så här korkad. - I källaren.
Du behöver inte säga något. Sparka mig som din bror...
Nej, jag blev inlåst i källaren.
Vad?
Jag vet inte hur gammal jag var. Jag var ganska ung, tror jag.
Jag lekte med mig stridsvagn-
-och den föll nerför trappan.
Det minns jag. Mamma och pappa sa att du varit med om en pärs.
Men de nämnde det aldrig mer.
Det är därför jag är rädd för mörkret, Dale.
Det lever.
Ibland blandar jag ihop drömmar och verklighet. Det kanske var så.
Nej, så var det inte.
Är vårt hus hemsökt?
Nej. Inte huset.
Mörkret.
- Vad händer när batterierna tar slut? - Det gör dem inte.
- Lovar du? - Ja.
Menar du det?
Flodljusen drivs av en generator nere i källaren.
- De är bara till för nödlägen, men... - Nej, gå inte ner i källaren igen.
Varför inte? Under hela skoltiden, så har jag aldrig fått stryk.
Ser jag rädd ut?
Just det. Du tror väl mig?
Sean Tate gick åt dig rätt bra i sjätte klass.
Han använde fula knep. Han kastade lera och bet mig.
- Vad var det? - Ingenting.
- Sluta, Dale. Vad var det? - Ingenting.
- Vi kan väl gå till grannarna? - Nej, de är inte hemma på fredagar.
Vi ska inte låta lite oljud driva oss från vårt eget hem.
Vad händer, Dale?
Herregud! Vad i helvete är det som händer?
Något har flyttat möblerna!
Vi har varit här för länge. Det är bara vår fantasi...
Titta själv.
- De har flyttats tillbaka. - Nej, nej.
De har inte flyttats alls. Det är bara vår fantasi.
- Vi måste ringa mamma och pappa. - Nej, linjen är död.
Det är omöjligt! Herregud.
Jag kan svära på att jag såg något.
- Nere vid mammas och pappas rum? - Ja.
Det var säkert ingenting, men jag går och kollar.
Vänta.
- Ett basebollträ? - Vi kan inte vara nog försiktiga.
Visst... Nu går vi och slår ner ett spöke.
Vänta! Fotspår!
Det borde finnas fotspår, för de måste ha kommit utifrån.
Tänk om de varit här inne hela tiden, Dale?
Vad i helvete är det?
Vad har du gjort med väggen, Ryan?
- Jag har inte gjort det där. - Det fanns inte där innan.
- Du har gjort det med något... - Jag är inte så lång.
Pappa har precis målat rummet. Han lär bli förbannad!
Jag går ner och öppnar dörren.
Jag kommer snart. Allt kommer att bli bra. Stanna kvar här, okej?
Jag kommer meddetsamma.
Vad i helvete är det som händer?
Herregud... Dale!
Herregud! Dale!
Dale!
Hjälp!
Skärp dig!
Ry?
Det finns inget i mörkret, som inte finns där i ljuset!
Hördu, det är jag. Det är Dale. Det är jag, Ry.
Titta på mig. Är du okej?
Ry?
- Det är varmt här under. - Du såg den, Dale.
Nej. Nej, det gjorde jag inte.
Nattväsendena var där. Jag såg dem, och det gjorde du med.
- Känns det bättre här under? - Under täcket kommer inget åt en.
In med fötterna.
- Varför det? - De kan ta tag om dina fötter.
Pappa har några riktigt fula slipsar. När man lyser på dem...
Dale, du såg dem!
Jag såg ingenting! Jag har bara sett mörker och blixtar i fyra timmar!
Vi är bara... Vi är lite uppjagade just nu.
Jag gillar inte det här rummet.
Jag har sett konstiga saker, men jag flippar inte ur.
För det är bara min fantasi. Och din också.
Och du är då ingen hjälp. Vad du än lider av, så smittar det.
De är bleka, som om de aldrig varit på stranden eller utomhus.
Vad?
De är långa, smala och vita.
Som Dracula.
Men ibland är de svarta. Som en cowboy med lång, svart rock.
Och hatt.
De typerna ler, Dale. Med tänder.
- Jag har aldrig sett dem. - Nej, du vill inte.
Jag är också rädd, Ry!
Jag hatar oväder och strömavbrott, men jag försöker faktiskt.
- Tyst. - Vad är det?
De vet att vi är här.
Det är så här jag har det vareviga natt.
De går omkring och letar efter delar av mig som inte är under täcket.
Jag stoppar alltid om mig ordentligt, Dale.
Vem är det?
- Vem är det!? - Det är nattväsendena.
Det är bara vinden.
Prata inte. Andas inte ens.
Vi kanske bara drömmer? Det kanske bara är en mardröm?
- Nej. - Vad finns utanför täcket, då?
Prata inte.
Jag går härifrån. Det finns ingenting här utanför, det lovar jag.
- Vi ser det ju båda två. - Nej, jag ser ingenting.
- Där finns ingenting. Jag lovar! - Där är någonting där ute.
- Vi måste våga oss ut! - Jag struntar i ditt mod!
Varför öppnar ni inte dörren?
Ni skrämde mig.
Hej.
- Vilken storm det är. - Ja.
- Tur att jag inte slog ner dig. - Det är faktiskt du som har tur.
Hej, killen. Vad är det här?
- Skydd. - Skydd... Mot vad?
Monster.
Monster? Såna som gömmer sig under sängen och i garderoben?
Ja.
Det är bra att skydda sig. Har du gjort det här själv?
Ja. Jag har gjort några fällor också-
- och jag har anordningar runt om i huset för säkerhets skull.
Jaså? Du kanske kan hjälpa mig.
Jag har faktiskt haft ett monster på mitt rum i några år.
- Har du? - Ja.
Du kanske kan visa mig hur de här grejerna fungerar.
Vad sägs?
- Ja, varför inte? - Bra. Då går vi.
Titta på det här.
Du måste tycka att jag är underlig.
Vad? Varför det?
- För att jag är rädd. - Nej, jag tror att du är utmattad.
Du är inte underlig. Det är ganska normalt att vara rädd.
Vad är du rädd för?
Jag? Att misslyckas, antar jag.
Nej, inte vuxengrejer.
En gång lekte jag och min lillebror i en gammal lada-
- när blev vi attackerade av några vilda hundar.
Det var fruktansvärt.
Det enda jag minns är tänderna och ögonen...
Jag har fortfarande ärr kvar.
Så det är väl det jag är rädd för... Hundar.
- Jaså? - Det är rätt dumt, eller hur?
Jag... Jag gillar inte att vara rädd.
Det kanske är din tro på dem som ger dem makt över dig.
Det ena ger det andra.
Om du trodde att de inte kunde göra dig illa-
-skulle du vara rädd ändå?
Rädslan kanske är nyckeln. Ju rädd- are du är, desto starkare blir dem.
Om du slutar upp med att vara rädd, så kanske de försvinner.
Jag tror att du är en av de modigaste jag någonsin mött.
Du går igenom det här varje natt. Helt ensam.
Du är då min hjälte.
Stannar du kvar hos mig... även efter att jag somnat?
- Lovar du? - På hedersord.
Men nu ska du sätta på dig din pyjamas.
Hej.
- Vad har jag missat? - Inte mycket. Han har somnat.
- Det är en härlig unge. - Ja.
Du tar honom bra.
- Jag tjuvlyssnade. Förlåt. - Det gör ingenting.
Tycker du att den här familjen är lite udda?
Ni har en liten pojke som så gärna vill tro på omvärlden.
En äldre bror som till och med skämmer ut sig för en tjej för honom.
- Du kunde visst inte låta bli. - Nej.
Men allvarligt talat... Jag såg konstiga grejer i kväll.
Jag hörde inte bara det vanliga knirrandet och knarrandet.
Det jag såg, var inte normalt. Det är svårt att förklara.
Det enda han vill, är att vara normal.
Han ser saker och alla säger åt honom att han inte gör det.
Varje gång han går och berättar det för någon-
- säger de att han har fel och inte ska känna det han känner.
Snart kanske han slutar berätta om det och håller det inom sig.
- Är du expert på området? - Förlåt.
Nej, du har rätt.
Och... jag vet bara inte varför...
Det är inte ditt fel.
Tro mig, det genomsyrar hela vårt samhälle.
Tänk bara, "Alice i Underlandet" skrevs under en LSD-tripp.
Barnlekar, bröderna Grimms sagor, elaka häxor och förgiftade äpplen...
Även i en vaggvisorna dimper barnen i backen.
För att inte tala om aftonbönen vi ska upprepa varje kväll:
"Om jag dör innan jag vaknar..." Det låter inte betryggande.
I vår familj hade vi en aftonbön som var mycket bättre:
"Herre, skydda oss mot monster, spöken och varelser i natten."
Dale! Hjälp! Hjälp, Dale!
Öppna dörren, Ryan!
Jag slår på generatorn.
- Skynda dig! - Jag kommer meddetsamma.
Där finns ingenting, Ryan!
Försök låta bli att vara rädd. Där finns ingenting, Ryan.
Nej! Nej, nej, nej!
Kom igen!
Jag kommer meddetsamma!
Helvete!
Kom igen!
Vem är det?
Kom igen, då.
Ja! Ja.
Fan!
Hallå?
- Är du okej? - Ja, jag mår bra.
Vi måste leta upp Dale.
Hallå?
- Nej, vi måste härifrån. - Vad gör du?
- Hör du dem inte? - Nej. Jag måste hjälpa Dale.
Lämna mig inte.
Herregud! - Ry! Ry!
Det är insekter överallt! Hjälp, Ryan!
Det finns inget i mörkret, som inte finns där i ljuset.
Herregud... Dale!
Det finns inget i mörkret, som inte finns där i ljuset!
Nej.
Det kommer att bli bra, Dale.
Dale! Är du okej?
Är du okej, Dale? Vad har hänt med ditt ben?
Mitt knä. Men det är över nu.
- Det är över. - Ja, vi besegrade det.
Vi gjorde det.
Det är mamma och pappa. Hämta dem.
Är du oskadd?
Jag var riktigt orolig... för dig.
- Behöver du något annat? - Nej, det är bra.
- Vad exakt har ni hittat på? - Vi larvade oss lite, bara.
- Är du inte lite för gammal för det? - Han höll bara ett öga på mig, pappa.
Hur är det med dig, då? Hur klarade du strömavbrottet?
Det var ingen fara.
- Vill du prata med någon om det? - Nej, jag mår bra.
När jag föll nerför trappan, kom han på en gång.
Trots att det var mörkt. Det var imponerande.
När du är på benen igen, så får du utegångsförbud.
- Vad? - Inga tjejbesök när vi inte är hemma.
- Jag kan inte hjälpa att hon kom. - Säkert.
Är det tacken för att jag sabbade knät?
När du blir bättre...
Sov nu, så pratar vi om det här i morgon.
Det ser jag fram emot.
God natt. - Gå och lägg dig.
Du?
Det kommer väl att bli bra?
Ja, det kommer att bli bra.
- Lovar du? - Jag lovar.
Bra, då behöver jag inte sparka dig som storebror.
Tack, för att du ger mig en andra chans.
- Ry? - Ja?
Kan du låta det vara tänt?
Det finns inget i mörkret, som inte finns där i ljuset, Dale. Det vet du.
Ja... Ja.
Det finns inget i mörkret, som inte finns där i ljuset.
Text: Anna-Karin Strobel SDI Media
Ansvarig utgivare: Mats Davidsson